Mobilní telekomunikační sítě
Buňkové mobilní telefonní sítě

Mobilní telefonní spojení je možné realizovat použitím rádiových telekomunikačních prostředků, jejichž provoz zpravidla navazuje na provoz pevných telefonních sítí. Výslednou sestavu tvoří:

- soustava pevných (základnových) stanic BTS (Base Transceiver Station)
- mobilní stanice MS (Mobile Station)

Jeden z nejdůležitějších základních principů aplikovaný u moderních mobilních telekomunikačních systémů spočívá v rozdělení celého obsluhovaného území na dílčí elementární oblasti, tzv. buňky (Cells), které obsluhuje vždy konkrétní základnová stanice.

Velikosti buněk užívaných v různých mobilních systémech závisejí především na typu a účelu mobilního systému a lze je například klasifikovat následujícím způsobem:

- femtobuňka (místnosti nebo kanceláře) - určena pro pokrytí oblastí se zhoršenou dostupností signálu z jiných typů buněk, obvykle to bývají buňky v rámci vnitřních prostor s poloměrem maximálně několika metrů
- pikobuňka (kancelářské a bytové prostředí) – dosah signálu je maximálně několik desítek metrů
- mikrobuňka (městské aglomerace s hustou zástavbou) – zaměřuje se zejména na pomalejší účastníky (např. auta v městském provozu, chodci), pokrytí signálem v rámci jedné buňky je maximálně několik stovek metrů
- makrobuňka (velké a řídce osídlené oblasti) – je primárně určena pro rychle se pohybující účastníky (např. vozidla na silnicích), průměr buňky je maximálně několik kilometrů
- satelitní buňka (oblast dosažitelná telekomunikační družicí) – umožňuje spojení i v místech, která jsou pro předešlé typy buněk nedostupná, dosah signálu je závislý na poloze družice, resp. na její oběžné dráze a na parametrech vysílacího a přijímacího zařízení

Rozdělení obsluhované oblasti do buněk

Buňková struktura mobilní sítě bývá nejčastěji vytvářena použitím makrobuněk o průměru maximálně několik desítek kilometrů. Příklad radiového pokrytí určité oblasti založený na buňkovém principu znázorňuje předchozí obrázek. Pro buňkovou strukturu mobilní sítě je nutné a charakteristické tzv. kmitočtové plánování. Kmitočtový plán pracuje se třemi nebo sedmi frekvencemi. V libovolném svazku pak mohou být použity stejné frekvence (f1 až f3, resp. f1 až f7), pokud dodržíme podmínku, že oblast všech tří, resp. sedmi buněk svazku se přibližně rovná průměru interferenční zóny.