Sítě Ad Hoc
Směrovací protokoly

Směrovací protokoly jsou stavebním kamenem sítí MANET, a tudíž jich bylo postupem času navrženo velké množství. Obecně platí, že všechny směrovací protokoly zahrnují tři základní mechanismy:

- Hledání cesty - Účelem tohoto mechanismu je najít optimální trasu mezi dvěma stanicemi, které si navzájem vyměňují data. Nejrozšířenější princip je založen na tzv. "zaplavovacím" algoritmu (z angličtiny flooding algorithm). Při hledání cesty vždy vysílá zdrojová stanice paket RREQ (Route Request). Když cílová stanice obdrží tento paket, je jí vygenerován paket RREP (Route Response), který je následně poslán zpět zdrojové stanici. Hlavní cíl při hledání, je najít možné cesty pro směrování paketů a zároveň minimalizovat režii potřebnou pro jejich nalezení.
- Výběr cesty - Během hledání cesty může být nalezeno několik alternativních cest pro směrování dat. Hlavním cílem tohoto mechanismu je pak vybrat nejvhodnější pro směrování dat. Tato cesta je vybrána v závislosti na různých ukazatelích, jako je kapacita linky, počet mezi uzlů na cestě, spolehlivost cesty, její stabilita, atd.
- Údržba cesty – Poté, co je vybrána nejvhodnější cesta, je nutné zajistit, že bude zachována alespoň tak dlouho, jak dlouho trvá samotná komunikace mezi stanicemi. Nicméně, vzhledem k mobilitě uživatelských terminálů může docházet k zásadním změnám topologie sítě, kdy vybraná cesta může zaniknout. Proto cílem tohoto mechanismu je nalézt novou cestu pro směrování, pokud současně používaná cesta už není k dispozici.

## Klasifikace směrovacích protokolů

Směrovací protokoly mohou být zařazeny do několika skupin v závislosti na jejich principu a použití. Nejběžnější směrovací protokoly jsou založeny na topologii sítě. Ty se dají dále dělit na:

- Proaktivní (také známé jako "tabulkové" protokoly) - Hlavním principem proaktivních protokolů je pravidelně aktualizovat informace o stavu sítě. Všechny informace jsou uloženy v "tabulkách" jednotlivých stanic, a proto jsou nazývané jako tabulkové protokoly. Výhodou je, že v případě výpadku právě používané cesty je náhradní cesta pro směrování známa a není zde tedy zavedeno zpoždění nutné pro hledání nové cesty. Nevýhodou těchto protokolů je velká režie potřebná pro uchovávání informací o aktuálních cestách. Proaktivní protokoly jsou většinou vhodné pouze pro malé sítě s malým počtem uživatelů. Nejběžnější proaktivní protokoly jsou DBF (Distributed Bellman-Ford), DSDV (Distance Source Distance Vector), WRP (Wireless Routing Protocol), nebo OLSR (Optimized Link State Routing).
- Reaktivní (také známé jako protokoly "na vyžádání") - V porovnání s proaktivními protokoly se nesnaží reaktivní protokoly pravidelně získávat informace o možných cestách pro směrování dat. Hledání cesty je inicializované teprve tehdy, když má některá ze stanic data, které chce poslat. Tímto způsobem jsou limitované rádiové zdroje ušetřeny (nízká režie reaktivních protokolů). Na druhé straně může být časově náročné najít vhodnou cestu v případě potřeby a tím vniká vysoké zpoždění na začátku přenosu. Mezi reaktivní protokoly patří například DSR (Dynamic Source Routing), AODV (Ad-hoc On Demand Distance Vector) nebo SSR (Signal Stability Routing).
- Hybridní - Tyto protokoly kombinují výhody proaktivních a reaktivních protokolů. Mezi nejčastější používané hybridní protokoly lze zařadit například ZRP (Zone Routing Protocol) nebo ZHLS (Zone-based Hierarchical Link State).

Kromě protokolů založených na síťové topologii, může být optimální cesta vybrána prostřednictvím protokolů využívajících informace o poloze uživatelských terminálů (např. DREAM (Distance Routing Effect Algorithm for Mobility)) nebo protokolů snažících se šetřit baterii (např. CPC (Cluster Power Control)).